© Vladimir Frolov, 2023
ISBN 978-5-0059-7005-3
Created with Ridero smart publishing system
Hammassärky vaivasi lentoinsinööri Kharinia useita tunteja, ja kaksi hammasta särki yhtä aikaa. Hän olisi voinut mennä lääkäriin Vasilievin asemalla, mutta oli jo myöhä, eikä hän yksinkertaisesti halunnut häiritä lääkäriä niin sopimattomalla hetkellä. Sitten hän muisti opintonsa venäjän tyyliin ja kuperkeikkajärjestelmän paljaalla lattialla, ilman mattoja. Kuperot heikensivät aivokuoren signaalien toimintaa ja aktivoivat aivojen vanhoja sisäisiä rakenteita. Lisäksi verenkierto parani koko psykobiomekaanisessa järjestelmässä “MAN”. Kivusta voitettuaan Kharin liukastui alas sohvalta, kello oli noin 23.00 Moskovan aikaa. Avaruusaluksen jäsenet, vapaita kelloista ja kokeista, lepäsivät tähän aikaan. Salttien tekniikan vahvistamiseksi oli tarpeen suorittaa ne noin kolme tuhatta kertaa kolmen kuukauden ajan. Sitten vartalo muistaa kuperkeikkatekniikan luonnollisena asiana. On huomattava, että venäläisen itsepuolustusjärjestelmän kuperkeikka ei ole voimistelun kuperkeikka, jota meille opetetaan liikuntatunteilla. Koskettaessa kovaa lattiaa selän pehmytkudokset korvautuvat ja kovat nivelet ovat käsivarret, hartiat näyttävät rullaavan. Kuperkeikka, jos se jätti jäljen ihmiskehoon, alkaa oikean käden sormenpäistä, sitten kyynärvarsi rullaa ja olkapää mahtuu kovaan lattiaan jonkin inertian takia. Sitten, ikään kuin lasten keinussa, “jälki” kulkee vinosti oikeasta olkapäästä selkärangan läpi, pehmytkudoksia pitkin, menee reiden vasemmalle puolelle. Ylös noustessa linkkijärjestelmä “mies” kääntyy liikkeen suuntaan kohti pääruokaa. Tämä toistetaan käänteisessä liikkeessä eteenpäin. Tällä tavalla henkilö kahdelle kuperkeelle olkapäänsä yli menee lähtöasentoon. Tuntien alussa Kharin tunsi pahoinvointia – pikkuaivojen alikehittyneisyys vaikutti, mutta pian tämä meni ohi, kuten koulutetulle henkilölle tapahtuu.
Tehtyään vain 4 kuperkeikkaa “En voi” kautta, bioinsinööri havaitsi hammassärkyn vähentymisen – odotetusti aivot aktivoivat sisäisen, syvän osansa ja veren ulosvirtaus vaikutti hammassärkyn poistumiseen. Tehtyään vielä kahdeksan kuperkeikkaa hyttinsä lattialla, Kharin pani ilolla merkille hammassärkyn häviämisen. Tätä jatkui koko yön: heti kun hänen hampaansa alkoivat sattua, Kharin liukastui sohvalta ja väänsi kuperkeereitä, hän myös piti päivittäin kirjaa suoritettujen harjoitusten määrästä. Noin puolet määrätyistä kuperkeistä on jo ohitettu. Sen jälkeen hän muisteli, kuinka nämä venäläiset kuperkeet opetettiin hänelle – tämä on kolmen harjoituksen fuusio – “Käsien kiertyminen olkavyössä” plus “a la koivu” plus “kiero askel” … käsien kiertäminen oli helpoin asia – sinun piti nousta seisomaan ja levittää käsiäsi kyljessä ikään kuin olisi ripustettu venytetylle kaapelille etusormiesi kautta. Väännä olkavyötä ja kallista päätä yhdelle tai toiselle puolelle. Sitten hän muisti toisen harjoituksen – kun hän oli vielä lentokoulun kadetti, he makasivat asfaltille ja jalkojaan kohoten rullasivat puolelta toiselle, kuten heiluri tai lasten keinu. Tässä oli tärkeää korvata lantion ja selän pehmytkudokset. Varmista, että jalkakäytävällä olevat terävät kivet eivät vahingoita selkärankaa. No, kolmas harjoitus – “kiero askel” suoritettiin istuen lattialla tai millä tahansa kovalla alustalla. Joten taivuttamalla jalkaa kuin vino kaira, siirrämme painopisteen yhdeltä jalalta toiselle, jota myös taivutamme sisäänpäin.
Tämä harjoitus vaati jonkin verran joustavuutta polvinivelissä ja sitä kutsuttiin “kieroksi askeleeksi”. On huomattava, että tehtävän asettamiskaavion perusteella (TILANNE -> ONGELMA -> TAVOITE-> TEHDÄ-> RATKAISU) Kharin teki tarvittavat muutokset ja hän pystyi opiskelemaan ilman ohjaajaa. On huomattava, että itse kuperkeikka vastasi tiettyä neljäkymmentäyhdeksän numeron muinaisen slaavilaisen aakkoston kirjainta, mutta mikä kirjain Vladimir Kharinille oli edelleen mysteeri. Oli jo aamulla, kun Kharin voitti nämä kaksi kipeää hammasta ja otti päiväunet. Ja sitten valveilla puoliksi unisena hän näki aivoillaan violetin sateenkaarikentän, joka tuli hänen rinnastaan. Se oli hänen alansa – biokenttä. Käsistä kuului hehkua. Hän havaitsi tällaisen kuvan ensimmäistä kertaa – aivojen kuormitukseen vaikutti, aivot näyttivät näkevän kehon ihon.
Herätessään hän kirjoitti tunteensa päiväkirjaansa ja kiiruhti raportoimaan aluksen komentajalle, professori Arthur Stolzille. Mentyään samalla tavalla tohtori Zaitsevalle, hän puhui löydöstään ja näkemystään biokentästä astumalla johonkin muuttuneeseen tietoisuuden tilaan. Tri Victoria Zaitseva tutki ikenet huolellisesti ja havaitsi tulehduksen, määräsi suun huuhtelun lääkkeellä. Sitten hän katseli huolellisesti sarjaa kuperkeikkoja ja muisti hänelle lapsuudessa näytetyn elokuvan – tällä kuperkeella oli Volhovin juuret. “Mutta me emme ole noituja, emme taikureita, vaan tiedemiehiä, ja siksi kaikelle on selitys, niin loogiselle, tieteelliselle kuin uskonnollisellekin teologiselle. Koska meillä, Jumalan luomakunnan huipulla, on kaikki Jumalan suunnitelmat eläimiä, luomuksia varten itsessämme… olemme kuin Jumala… ehkäpä aivojen syvät osat ovat mukana ja ihminen katsoo kaikkea ympärillään jo kehittyneinä. kyvyt, tilapäisesti lepotilassa. Tässä Victoria lopetti tarkastuksensa ja kiitti Kharinia niin tärkeästä löydöstä, hän kirjoitti päiväkirjaansa tieteellisestä kokeesta, mutta jo maan päällä, aivotomografialaboratoriossa…
Lentoinsinööri Jurjev heräsi sireenin ääneen – hän varoitti meteorivirrasta. Ja sitten anturit osoittivat sähkökatkon – todennäköisesti tavalliset aurinkopaneelit epäonnistuivat. Jurjev ajatteli sitä – hänellä ei ollut enempää aurinkopaneeleja varastossa. Mutta! Mutta vielä oli käyttökelpoisia Neuvostoliiton transistoreita P-214, joiden sisällä oli germaniumkiteitä. Niitä oli varastossa 500. Otettuaan yhden pois, hän sahasi varovasti rautasahalla transistorin kannen pois ja toi avoimen p – n – p -liitoksen ikkunaan. Auringosta tuleva valovirta herätti virran tämän transistorin germaniumkiteessä. Jurjev toi volttimittarin anturit tukikohtaan ja vastaavasti emitteriin – Hurraa! jännite oli pieni, vain 0,3 volttia, mutta se oli siellä! Kun hän oli asentanut kahdeksan tuntia 50 transistoria 17 x 17 senttimetrin levylle, hän toi ne aseman aurinkoiselle puolelle – ja tuloksena oli 1,3 voltin jännite pienellä, pienellä virralla. Ratkaisu keksittiin heti – korvata meteoriitin lävistävät aurinkopaneelit kotitekoisilla 1970-mallin P-214-transistoreilla. Kaikki toimi ja kotitekoiset aurinkoparistot alkoivat kerätä energiaa ladatakseen aseman akkuja Maan kanssa ilmaan menoa varten Mission Control Centerin avulla!!!
Kuunneltuaan Kharinin raportin tutkimusmatkan professori, joka on myös Pegasus-aluksen Arthur Stolzin komentaja, piristyi. Vau, P-214-transistorit, jotka julkaistiin Neuvostoliitossa vuonna 1970, olivat hyödyllisiä täällä vuonna 2028! Siitä on noin 60 vuotta – kuinka vahva tieteellisen ajattelun kanta oli Neuvostoliitossa! Professori Stoltz oli hieman yli viisikymppinen, ja hän löysi silti Neuvostoliiton tiedemiesten koulukunnan, joka opetti ajattelemaan, keksimään epätavanomaisilla tavoilla, mutta kaikki logiikan rajoissa! Kyllä, oli aikoja, se oli löytöjen aikaa, jolloin 70 prosenttia koko ihmiskunnan keksinnöistä osui 1900-luvun 70-luvulle. Hän istui työpöydän ääreen ja alkoi täyttää lokikirjaa, sähkövarasto antoi hänelle mahdollisuuden työskennellä hätävalojen kanssa, ja kolmen päivän kuluttua Kharinin aurinkopariston pitäisi olla valmis – kaikesta työlästä huolimatta tämä oli viimeinen toivo! Hän täytti päiväkirjaa, ajatteli, pohdiskeli ja katsoi ulos ikkunasta – alus oli jättämässä Maan varjoa paljastaen kyljensä Auringolle.
Ja sitten hän näki ryhmän ihmisiä – he lauloivat pehmeästi ja kävelivät lippujen kanssa rinnakkaiskurssilla. Kyllä, kyllä, avaruudessa, rinnakkaiskurssilla. Aurinkoisena aamulla kuva vaikutti uskomattomalta! Hän katsoi tarkasti ja näki ihmisten siivet – niitä oli seitsemän. “Kyllä, nämä ovat enkeleitä!” – Arthur huudahti ja kiirehti kuvaamaan kaikkea videokameralla, kun hän soitti kollegoilleen. Koko laivan miehistö näki enkeleitä. Oli maaliskuun puolivälissä maallinen aika, suuren paaston aika, ja kaikki yhdessä, iloiten näkemästään, alkoivat laulaa ylistyslauluja Jumalalle. Tietenkään kaikki laivassa olleet eivät olleet kristittyjä, mutta pieni ryhmä tutkijoita, luutuneita ateisteja, alkoi yhtäkkiä tehdä ristejä improvisoiduilla keinoilla ja ripustaa niitä kaulaansa. Näky enkeleistä kesti noin viisi minuuttia, ja kaikki kuvattiin, jopa heidän laulunsa kiinnitettiin filmiin. Näin ollen kuukausi, jolloin alus viipyi Maan kiertoradalla, oli loppumassa. Edessä oli monia kokeita, mutta tämä “kosminen” Luojan tahdosta säilyi ikuisesti ihmisten muistissa!
Kun professori Arthur Stolz oli vielä opiskelija, he halusivat pelata seuraavaa peliä opiskelijana. Bussissa he omaksuivat ihmisten ammatin kasvojensa, vaatteiden, käytöksen, puhetavan ja monien muiden merkkien perusteella. Eläkkeellä olevia oli helppo erottaa esimerkiksi opiskelijoista, mutta lääkäriä oli erittäin vaikea erottaa opettajasta – he ovat molemmat tietotyöntekijöitä, vain jos puhut heidän kanssaan, mikä oli kiellettyä koulun säännöillä. peli. Bussissa opiskelijat, ja heitä oli muutama, korkeintaan 3—4, tekivät muistiinpanoja ja oikealla pysäkillä poistuessaan vaihtoivat muistiinpanoja. Yhtäläisyyksiä oli monia. Ja se, jolla oli eniten otteluita, katsottiin voittajaksi.
Esimerkiksi armeija ja poliisit arvattiin helposti – henkisyyden jälki heidän tiukoilla jäykillä kasvoillaan puhui itsestään. Aika kului ja tuleva fysiikan opiskelijoiden sukupolvi välitti tämän pelin muille opiskelijoille. 2000-luvulla peliin liitettiin tietokone, nimittäin tekoäly. Ulkonäöltään, askeleelta, tekoälyltä etsittiin huligaaneja ja terroristeja matkustajavirran joukosta. Arvausprosentti oli 80 prosenttia, ja tämä on suuri prosenttiosuus. Mutta ennen kaikkea arvasin tietokoneen ja ihmisen symbioosissa. Mies näki sen, mitä kone ei pysty näkemään – se on henkisyyden jälki miehen kasvoissa. Tämä saavutettiin rukoilemalla, käymällä jumalanpalveluksissa ortodoksisessa kirkossa, noudattamalla kirkon sakramentteja. Ja nyt, viidentenä, viimeisenä opiskeluvuonna, opiskelijat tunsivat jo, kuten sanotaan, kaikki metron matkustajat, linja-autot, matkatoverit autossa… On syytä huomata, että henkisesti edistyneimmät opiskelijat käyttivät sitä, mitä he sanovat. kutsutaan tunkeutumiseksi ihmisen sisäiseen aistimaailmaan tällä tavalla “tunnistamalla” munkkien omistamia tietoja, ammattisotilaita, tuomareita.
Mutta maailma kehittyi, tietotekniikka kehittyi ja meni nopeasti. Vuonna 2010 tietokonetta ohjattiin jo ilman johtoja, kuljettajan ajatuksen jännityksellä. Vaikka kaikki nämä kokeet eivät olleet julkisia, ne olivat. Ja sitten nousi pääkysymys – voiko suuritehoinen tietokone lukea ihmisten ajatuksia esimerkiksi bussilla ajaessa? Ehkä se osoittautuikin, mutta siihen aikaan se oli hankala tekniikka, mutta jo vuonna 2025 tämä tekniikka pienennettiin tupakka-askin kokoiseksi. Tietysti, kuten ennenkin, loistavan tuloksen henkilökohtaisessa tunnistamisessa antoi ihmisen ja tietokoneen tai pikemminkin ihmisen ja tekoälyn symbioosi. Ja tässä päästään Pegasuksen tutkimusryhmän päätieteelliseen kokeeseen. Se on asian ydin. Bussissa henkilön, jolla on tietokone, jopa pienin, tulee olla tarkastettavan lähellä. Entä jos se on terroristi? Joten syntyi ajatus “tuntea”, lukea ihmisten mielikuvia etäältä – esimerkiksi avaruudesta.
Ultrakorkeataajuinen aalto syötettiin voimakkaan sädekeilan läpi; Maan päällä tämän säteen halkaisija oli asetuksista riippuen viidestä puoleen metriin. Operaattori tutki satelliitin kautta ihmisjoukkoa etsiäkseen ihmisiä, joilla oli negatiivisia, aggressiivisia ajatuksia. Ja tunnistettuaan ne yhdistivät koko operatiivisen etsintätoimien kokonaisuuden. Tässä kokeessa oli myös mitalin toinen puoli – energian siirto etäältä loukkaantuneelle, esimerkiksi sairaalle henkilölle, joka kävelee matkalla. Tietty taajuus välitettiin avaruudesta tulevalla säteellä satelliitista, jota kukaan ei luonnollisesti kuullut, ja se asetti sitten tahdin ihmisaivojen työhön ja pystyi tarvittaessa poistamaan kaikki tarvittavat ominaisuudet haavoittuneelta soturilta. Mutta tämä on kokeilun sotilaallinen puoli. Kaikki teoreettiset laskelmat olivat 2000-luvun 20-luvulla, ja vuosi oli jo 2028. Joten kaikki, niin aluksen teknisen varustelun kuin tutkijoiden tieteellinen taso, oli sääntöjen mukaista. Joukkueen kokoonpano oli kansainvälinen, esimerkiksi Vasily Kharin oli venäläinen, Permistä, hän oli 42-vuotias ja tämä oli hänen toinen avaruusmatkansa. Lentoinsinöörinä ja osa-aikaisena biologina hän tiesi lähes kaiken aluksesta ja miehestä. “Psykobiomekaaninen järjestelmä – ihminen” – kuten hän tykkäsi sanoa.
Aluksen komentaja, professori Arthur Stolz oli Saksasta, ja hänen roolinsa oli pikemminkin koko miehistön kokoaminen yhteen ja projektin johtaminen. Hän oli myös kokopäiväinen psykologi, ja hänet koulutettiin yhdessä Sveitsin luostarista.
Retkikunnan lääkäri Svetlana Moiseevna oli Israelista, hänen vahvuutensa ovat aivot, veren koostumus, sekä aivojen että ihmisen bioaallot.
Intellektuaalinen järjestelmä “Vagrius” oli alunperin Yhdysvalloista – sirujen minimointi tässä maassa tuli huipulle 1900-luvun 90-luvulla. Tekoäly opiskeli itse sekä ohjelmatilassa että oppimisen alalla – shakkipelissä sillä ei ollut vertaa maan päällä. Esimerkiksi onnettomuuden sattuessa hän pystyi laskemaan aluksen itsenäisesti ilman ihmisen väliintuloa.
Tietysti mukana oli muitakin retkikunnan jäseniä, robotteja ja paljon muuta, joista kirjoitetaan alla.
Joten kaikki oli valmis kokeilua varten sekä energiansiirron alalla etäisyyden yli että mielikuvien lukemisessa etäisyyden päässä kiertoradalta. Paikan päällä oli joukko vapaaehtoisia, jotka olivat myös luonteeltaan erilaisia sisäisistä ihmisistä. Kaikki oli valmista. Mutta tästä aurinkopaneelin onnettomuudesta tuli pieni hankaluus – rahdinkorjauslaiva lensi jo maasta, mutta toistaiseksi kaikki lepäsivät ja käyttivät kotitekoista aurinkoakkua germaniumtransistoreista, jotka oli sahattu 1970-luvun huipulla. vuosisadalla.
Hänen kätensä leikkauksen jälkeen ja Biomax 21:een ommellaan uusi kyynärvarsi korvatakseen vanhan taistelussa karhun kanssa, lääkärineuvosto päättää lähettää hänet luostariin, joka on 30 kilometrin päässä tiedekaupungista. Siellä kudokset paranevat ja paino palautuu normaaliksi ja ajatukset elämästä rauhoittuvat. Boris Borisovich Aleikin, joka oli Biomaxin nimi hänen ihmiselämänsä 21. päivänä, oli samaa mieltä. Hän, entinen sotilasmies, eli jo biorobotin toista elämää ja halusi nähdä kirkon elämää sisältäpäin.
Vorobievin luostari lähellä Sparrowsin kylää oli pieni. 20 lehmää vasikoineen, 2 traktoria ja 30—35 veljestä. Munkkia oli vain 3 – apotti itse, isä Philip, hänen apulainen munkki Andrei ja munkki Sergius, joka oli vielä poika kirkossa ja kasvoi munkin arvoon. Veljet, niin sanotut työläiset, olivat enimmäkseen entisiä alkoholisteja, jotka menettivät kotinsa ja työpaikkansa kohtalon tahdosta. Siellä oli myös joukko huumeiden käyttäjiä, ihmisiä, jotka olivat palvelleet aikaa ja kutovat pahuuden verkkoja täällä luostarissa.
Boris Borisych saapui paikalle tavallisella bussilla käveltyään 2 kilometriä luostariin ja näki kirkon. Kaikki, kuten ilmakuvan kartalla – kaukana on kolmikerroksinen talo, jossa veljet asuivat, navetan vieressä… Puutarha ja kylpylä näkyivät kaukana. Kun hän meni ikonikauppaan, hän näki siellä munkin Andrein, joka oli aiemmin ollut tutkijana Elektroniikan tutkimuslaitoksessa. “Ja miksi hän lähti tutkimuslaitoksestamme kaksi vuotta sitten? Mikä sai hänet tähän – luostarihiljaisuus?
Temppelissä oli hiljaista, Andrey vaihtoi papereita ja Boris (hän on myös biorobotti Biomax 21st) kysyi hiljaa: “Haluaisin tämän tänne… hoitaa käsivarttani leikkauksen jälkeen ja korjata hermojani, mistä voin. jättää asiat ja ylipäänsä minne nyt teen?” “Voi, kyllä, soitit eilen”, sanoi munkki Andrei. “Jätä passi ja matkapuhelimesi minulle sekä käteinen – et tarvitse niitä tänne ja seuraa minua.” Boris jätti passinsa, matkapuhelimensa, vaikka hänen kehoonsa rakennettiin toinen matkapuhelin, sekä radiolähetin satelliittipuhelimella. Keskukseen voitiin ottaa yhteyttä milloin tahansa, mitä tahansa työtä tehdessä ja jopa muiden ihmisten kanssa puhuessa.
“Saanko pitää taskulampun mukanani?” kysyi Boris, taskulamppu oli naamioitu akku, se laitettiin verkkoon ja ladattiin, sitten lataus siirrettiin biorobotin älykkääseen järjestelmään. Koska biorobotin aivot ja sydän olivat ihmisen ja kaikki muu, mukaan lukien lihakset, sisäelimet ja luuranko, oli keinotekoista, kaikki tämä vaati energialatauksen kahden tai kolmen päivän välein. Ruoasta Boris saattoi syödä kaiken, mutta hän saattoi myös olla ilman ruokaa pitkään. Paljon pidempi kuin keskimääräinen ihminen. Hän pystyi syömään vain yhtä vehnää pitkään – se hajosi ravintoaineiksi keinovatsassa.
“Meillä on erittäin tiukka luostari, mutta koska sinä tulet olemaan polttaja ja samalla yövartija, sinulla voi olla taskulamppu mukanasi”, munkki Andrey sanoi tämän, sulki ikonikaupan ja vei Boriksen veljestaloon.
Borikselle näytettiin suuri huone kuudelle hengelle, sängyt olivat kahdessa kerroksessa seinien ympärillä. Kellarissa näytettiin myös stoker, sitä ei tarvinnut lämmittää, piti tuoda polttopuut ja hiilenpalat varaan, siivota, korjata roikkuvat sähköjohdot, venyttää kaapelia luostarin sisäiselle puhelimelle ja asentaa vanhanaikainen puhelin siellä. Mitä Boris Borisovich teki.
Aterian aikana Boris katseli ympärilleen ja kirjoitti kaikki veljet muistiin tekoälynsä muistoksi – eiliset alkoholistit ja huumeriippuvaiset olivat siististi pukeutuneet ja heidän kasvoillaan oli punoitus. Kaikki olivat hereillä ja hereillä. Vain yksi heistä – Dmitry, kuten Boris myöhemmin selvitti hänen nimensä ja sukunimensä sisäministeriön tietokannasta vertailtuaan hänen kasvostaan otettua valokuvaa, oli synkkä. Dmitri oli aivan sekaisin, hän, järjestäytyneen rikollisryhmän johtaja, teki pesän tänne. Hänen piti tuoda erä heroiinia luostariin tänä iltana myöhempää lähetystä varten Eurooppaan. Ja sitten tämä uusi. Nimitetty stokeriksi ja vartijaksi. “Ei väliä kuinka hän oli biorobotti poliiseilta”, Dmitri ajatteli. Hänen intuitionsa vuosien vankeusrangaistukseen ja pitkät “kävelijöiden” vyöhykkeelle eivät petäneet häntä. “Tänä iltana rehtori isä Philip lähtee omiin asioihinsa kaupunkiin, hiippakuntaan. Munkki Andrei nukkuu ja munkki Sergius rukoilee koko maailman puolesta yöllä temppelissä. Mutta tämä hänen kipeä käsinsä ei ollut mukana. suunnitelmissani. tulee päivä, tulee ruokaa”, ajatteli Dmitri ja alkoi juoda teetä.
Sillä välin Boris meni kirjastoon ja otti kirjoja. Mukana oli Theophan The Reluse ja hänen “Invisible scolding” ja John of the Ladder ja paljon muuta. Kellarissa oli laudoista koottu pukkisänky, johon Boris taitti pinon kirjoja. Leikattuun käsivarteen sattui, ompeleita ei ollut vielä poistettu biokudoksesta. Kehon antureiden mukaan kaikki oli normaalia, latautui 48 tuntia. Vaikka hän olisi nukkunut pari tuntia, jotta hän ei nukkuisi yöllä, vaan lukea ja kiertää luostarin ympärillä.
Oli hämärää… Boris onnistui nukkumaan pari tuntia sellissään – kukaan ei häirinnyt häntä, kaikki olivat tottelevaisia. Oli aika mennä temppeliin pakolliseen yhteiseen iltarukoukseen ja veljessääntöön. Minkä hän teki.
Boris seisoi hieman kaikkia edellä, ristiin itsensä tasaisesti, kuten kristitylle kuuluu, mutta katsoi itseään ulkopuolelta. hän näytti näkevän itsensä veljiensä silmin. Hän ei antanut biorobottia itsestään – hän söi, nukkui ja rukoili kuin mies. Hän tiesi, että korkeampi mieli on varmasti olemassa, mutta dogmaattisesti hänellä ihmisenä oli vielä vähän uskoa, hän ei tuntenut joka toista olemassaoloaan maan päällä. Hänen huolensa hänestä.
Illan sääntö päättyi, veljet seisoivat ympyrässä ja kulkiessaan sitä pitkin pyysivät anteeksiantoa toisiltaan. Poistuttuaan temppelistä Boris tunsi ajattelun helpotuksen. Se oli ensimmäinen kerta pitkään aikaan. Biorobotin älyllinen järjestelmä tallensi aivojen intensiivisen työn yhteisen veljesrukouksen hetkellä, ja nyt aivot saivat vähän lepoa, joka toimi jonkinlaisena iloisena euforina. Se ei ollut armo, se tuntematon tunne, jonka vuoksi Biomax 21st tuli luostariin.
Saapuessaan kattilahuoneeseen hän vertasi satelliitista otettua ilmakuvaa karttaan liikkumisestaan luostarissa. Ensimmäinen viestintäistunto keskuksen kanssa on suunniteltu klo 2.00. Piilotettuja huoneita varten oli tarpeen valaista kaikki luostarin rakennukset Cosmos 976 -satelliitista. On mahdollista, että tänne Vorobievin luostariin perustettiin kanava huumetoimituksiin Eurooppaan. No, Boris Borisovich, alias biorobotti Biomax 21, ei uskonut uusiutuvan varkaan vahingossa esiintymiseen luostarin alueella. Sisäministeriön mukaan se oli Zhuk Dmitry Lvovich, syntynyt vuonna 1970. Sisäasiainministeriön tavalliset työntekijät ohittivat tämän luostarin – paikka on kaukana kaupungista, hiljainen ja kuka antaa luvan suorittaa operatiivisia etsintätoimia luostarin alueella. Kyllä, ja voimat eivät riittäneet. Oli tarpeen olla jonkinlainen poliisi soluttautuakseen luostariin, jossa on oma vartijansa, eräänlainen valtio valtiossa.
Pimeä… 3 tuntia oli jäljellä ennen viestintää. ja Boris alkoi tutkia luostarin töitä. Ja tässä on mitä hän luki. Osoittautuu, että houkutellakseen armon kreikkalaiset munkit toistavat aina puoliksi kuiskaten “Jeesus Kristus… Jeesus Kristus”. Joten aina töissä, kun he menevät jonnekin. Se oli osa Jeesus-rukousta, lahja, joka sai alkunsa muinaisista ajoista. Jeesus-rukouksen lahjan hallussa ihminen muuttui, hänestä tuli Jumalan kaltainen, hän sai lahjoja. Niinpä biorobotti alkoi puhua puolikuiskaten, hiljaa ja taukoja: “Jeesus Kristus… Jeesus Kristus.” eli 2,5 tuntia meni.
Pulsuz fraqment bitdi.